Jed, kan du titta på hans vänstersko bak?
-Godmorgon, sheriffen. -Godmorgon.
-Mr Parrish. -Ja?
Jag skulle gå bort från gatan om jag var ni.
Och jag skulle hålla mig borta så länge Anchorgänget är kvar.
-Hur är det, Elena? -Kommer Cole till stan?
Jag tror inte det. Men jag är här.
-När han kommer? -Vem vet? Mañana, kanske.
Vad gör du idag?
När du ser Cole, säg då...
Nej, säg ingenting. Jag väntar tills han kommer.
Så du vill gifta dig och påbörja smekmånaden.
Jag har alltid tyckt att smekmånader är barbariska.
Skeppa iväg två personer på en resa innan de lärt känna varann ordentligt.
Du hade tur att konfederationskulan gick rätt igenom dig.
Det finns inget så dödligt som en jänkarkirurg som petar runt.
-Kriget är över, doktorn. -Sätt på dig skjortan.
Människan hittar alltid på skäl till att inte leva i fred.
Ta den här dalen.
Det borde väl inte finnas nåt skäl till att spilla blod här, eller hur?
Det är inte mitt krig.
Jag har märkt att folks aptit växer av det den lever på.
Och det finns ingen hunger som den efter mark.
Den sväljer allt och alla.
Män som Wilkison: land-ätare.
Jag har hört att du förlorar ännu en granne.
Din vän Mahoney, tvingad att sälja som alla andra.
Det är nog din tur härnäst.
Antingen får du fly som de gjorde, eller stanna och slåss.
Det var inte det jag kom hit för, doktorn.
Oroar du dig för din hälsa, kan du sluta.
Med lite omvårdnad överlever du de flesta av oss.
Då kan jag åka tillbaka österut?
Du kan säga åt Caroline Vail att inget hindrar er från att gifta er nu.
Hon har ofta frågat mig hur du har det.
Jag har aldrig träffat en så omtänksam flicka.
-Ska du österut? -Ja, för gott.
Vad ska du göra med din ranch?
Tja, Lew Wilkison ville prata med mig om den.
Han tvingar alltså bort dig också.
lngen tvingar bort mig. Jag åker för att jag vill.
Jag kan inte föda upp boskap. Det är inte min grej.
Dessutom är jag en främling här. Har alltid varit och kommer alltid att vara.
Allt gräs och sand har under de här tre åren bara varit...
en plats att återfå min hälsa på.
Nu har jag den, därför har jag inget som binder mig här.
Förutom det du är skyldig din mark och dina grannar.
Jag är inte skyldig nån nåt.
Du kom hit för att dö, mr Parrish. Den här marken gav dig livet åter.
Och du är inte skyldig den nåt?
Det som händer i den här dalen rör inte mig.
-Tack, doktorn. -Adjö, mr Parrish.
Nej, jag skojade bara.
Jag menade inte att mr Wilkison stal min mark.
Vi ogillar såna skämt, Mahoney.
Jag menade verkligen inte så. Faktiskt.
Jag klagar inte. Mr Wilkison gav mig ett bra pris.
-Jag klagar inte. -lnte mycket.
Låt bli.
Mr Parrish, håll er utanför det här.
Ni kan inte göra nåt utan pistol.
Matlock, det räcker.
Lägg dig inte i. Det är Anchoraffärer.
Det som händer i stan angår mig.
Återgå till kort och sprit, eller lämna stan. Antingen eller.
Du väljer skumma ställen att supa på för en som är gammal nog att veta bättre.
Stick härifrån.
-Stanna. -Du är visst redo för bråk?
Seså, dra pistolen, eller lämna över den.
Jag är en tålmodig man, men låt mig inte vänta för länge.
Hälsa mr Wilkison från mig.
Säg att jag tycker att du ska bort. För gör inte han sig av med dig, gör jag det.
Stick, Mahoney.
Stanna där ni är.
Stå still tills vittnena har slutat prata.
Jag tänker få rättvisa skipad snart.
Vem såg vad som hände?
De ville inte åt Mahoney.
Han användes som lockbete för att mörda sheriffen.
Du borde inte gå runt och säga sånt om mr Wilkisons män.
-Caroline har rätt. -Varför leta efter problem?
Vicesheriffen Magruder lät mördaren gå för att han jobbar för Wilkison.
Sheriffen kanske tvingade honom, precis som de sa.
Det är första gången jag ser nån skjuta nån annan i ryggen...
i självförsvar.
Och jag stod bara där.
John, du är bara upprörd för att du såg en man dödas.
Jag har sett för många dö i kriget för att låta en till göra mig upprörd.
Det håller på att hända nåt stort här i dalen.
lnom armén kallades det fiendetryck.
Först kommer Wilkisons bror Cole tillbaka från Texas för att hjälpa honom med Anchor.
Sen hamnar en tuffing med fin pistol på Wilkisons lönelista.
Sen tvingas alla småranchägare bort, en efter en.
Anchorryttarna förstör staket, skrämmer djur, skjuter.
Sånt måste man vänta sig i ett boskapsområde.
Bönderna söderut råkar ut för samma tryck.
Samma erbjudanden, i princip inget för deras mark.
Nu är Mahoney borta, sheriffen död...
och jag ska till Anchor för att prata affärer.
Vill mr Wilkison köpa ditt ställe?
Underbart, älskling. Vi kan gifta oss och åka österut genast.
Man gör inte affärer med en som skickar sex man för att skjuta en gamling i ryggen.
-Men det har inget med oss att göra. -Givetvis inte.
Du kan inte låta det stå i vägen för Carolines och din lycka.
Wilkison är den ende här som har råd att ge dig ett bra pris.
Det ger honom inte rätten att skuffa runt folk.
Man kan inte bråka med nån som började med ett par tunnland mark...
och nu äger i princip hela dalen. Du måste prata med honom.
Snälla John, för vår skull.
Tyvärr, Caroline. Jag kan bara inte.
-Jag ska nog åka hem. -Stannar du inte inatt?
Nej, jag vill kolla att mina män inte får problem.
Jag har några hetsporrar som skulle vilja skjuta på en Wilkisonryttare.
Godnatt.
-Godnatt. -Godnatt.
Tänk på saken.
Jag skulle hellre sälja nu än tvingas bort sen.
Jag har tänkt på saken, mr Vail.
John.
Ledsen, jag säger inte ens hej då.
Du sårar mammas känslor om du går iväg så.
Fast de är ju rätt fåniga, eller hur? Så som de predikar för oss.
Jag har nog slutat att ta emot råd.
Jag har skött mig själv sen jag gick med i armén.
Armén.
Så som du pratar kan man tro att det var det enda i ditt liv.
Det kanske det var, tills jag träffade dig.
Jag gillar när du säger sånt, även om du inte menar det.
Jag menar det visst.
Älskling, tala med mr Wilkison. Snälla.
Jag vet vad du tycker, men försök förstå.
Tror du inte att jag vill sälja, gifta mig med dig och åka österut?
Du förstår inte.
Jag är rädd för vad som kan hända dig om du stannar här.
En gång sa du att du var trött på att slåss.
Jag gör inte upp med Wilkison.
Snälla du, för min skull.
Jag vill inte förlora dig.
Jag älskar dig. Vad måste jag göra?
Lova att du går till Anchor. Lova det.
Godkväll, miss Vail.
Eller ska jag säga godmorgon?
Du är full igen, George.
Man måste trösta sig när ens flicka ger sig iväg med nån annan...
in i ett stall.
Jag är inte din flicka, låt mig vara.
Gå tillbaka till saloonen, där du hör hemma.
-Anständigt folk vill inte se dig. -Anständigt? Caroline?
Jag måste inte svara dig.
Du hade chansen, den spelade du bort.
Jag fixar mer pengar.
Du skulle bara ana hur många rika släktingar jag har i Boston.
De vill inte se dig, och det vill inte jag heller.
-lnte? -Du kommer aldrig ta mig från den här stan.
Vad vill du ha? En man eller en tågbiljett?
Jag vill härifrån. Och inget ska stoppa mig.
Martin, Davis och Tony driver hjorden, kapten.
Jag lät McCloud samla er för att berätta på förhand...
att jag säljer ranchen och far österut så snart jag kan.
-Sa doktorn att det gick bra? -Precis, Jim.
Den som vill kan börja packa för ett annat jobb...
med en extra månadslön, så snart boskapen är insamlad.
Ni behöver inte vänta på den nye ägaren.
Hurså? Tror du inte att han vill ha oss?
Ni kanske inte vill ha honom. Jag säljer till Wilkison.
Tänker du lämna stället till Lew Wilkison?
Jag lämnar det inte. Han vill köpa, jag vill sälja.
-Det var nog allt mr Parrish hade att säga. -Nej, det var det inte.
Det kanske tar ett tag att lösa affären.
Under tiden vill jag inte att nån löper några risker.
Jag vill inte ha nån hjälte här.
Jag må inte vara nån boskapsman, men hittills har ingen skadat sig hos mig.
Så vill jag att det fortsätter. Uppfattat?
lngen av oss vill skada oss, mr Parrish.
Men jag flyr inte från nån Anchorryttare som kommer hit och muckar gräl.
Jag förstår dig, Bud.
De förstörde min pappas staket och försökte rida omkull honom.
Pappa säger att man ska undvika problem. Försöka prata sig ur det.
Men det funkade inte med Wilkisons gäng.
Jag vet, Bud, men jag måste göra det på mitt sätt.
Visst, mr Parrish.
-Sadla min häst. Jag åker till Anchor nu. -Jag hoppas att det går bra.
Tack, Bud.
Mr Purdue.
Det är visst sant att ni säljer till de där asgamarna på Anchor.
-Vet ni nån bättre köpare? -Bara Wilkison har de pengarna.
Mr Parrish, jag ville bara påminna er...
att mamma och pappa hjälpte er den första vintern ni var här.
När ni höll på att dö.
Det har jag inte glömt.
Sälj då inte till Anchor. Vi är de sista småranchägarna.
Vi kan inte räkna med att bönderna slår tillbaka.
Ledsen, men ni kan inte räkna med mig. Det har inget med otacksamhet att göra.
-Jag glömmer aldrig er hjälp. -Visa det då.
Jag var inte med om att starta era fejder, och jag vill inte bli inblandad.
För tolv år sen dödade Anchormännen min äldste son.
De slog honom så illa att han dog i sin mors famn.
Det var deras sätt att driva bort mig från dalen.
Jag har bekämpat Wilkison sen dess, och jag tänker forsätta till en av oss är död.
Och jag kommer inte att tänka högt om de som har med honom att göra.
Kapten Parrish, ni tjänstgjorde tydligen under general Kirkpatrick i Georgia.
Just det.
På vår sida verkade det som att han ledde en samling hårdingar.
Men alla ser väl tuffare ut när de kommer emot en, än när de springer iväg.
Jag ska inte till Anchor för att bråka.
Har ni alltid väpnad eskort?
Om ni har problem med våra män, kan ni väl prata med dem?
Eller med min far?
Det kanske jag gör, miss Wilkison.
Ni kom hit fortare...
än nån av de andra som pappa bjudit hit för att sälja mark.
Jag förstår mig inte på er.
Ni bär ingen pistol.
Ni vet säkert hur de fungerar, från er tid i armén.
Men varför är ni annorlunda än alla andra här?
Och ni är så blygsam med era militära bragder...
när andra skulle skryta om dem.
Och er sjukdom, så tapper ni var med den.
Försöker ni vara annorlunda, mr Parrish, eller är det nåt annat?
-Eftersom ni vet så mycket om mig... -Det gör jag inte.
Jag tvivlar på att nån här känner er.
Antingen är ni för bra för att var sann, eller så är ni smart och slug.
Och jag ogillar smarta och sluga personer.
Ni försöker bråka med mig. Varför?
Gå in, mr Parrish. Min far och farbror väntar på er.
Ni kanske får hälften av det ni vill ha om ni inte visar dem att ni är rädd.
Det var ett konstigt råd, från en Wilkison.
Jag hade hoppats att ni åtminstone...
Jag har ingen rätt vara besviken på er.
Trots allt är det inte er uppgift att stanna här och slåss, eller hur?
Mr Parrish, kom in. Vi har väntat på er.
Hur står det till, mrs Wilkison?
Förlåt Judith för att hon uppehöll er.
-Hoppas att hon var hövlig. -Absolut.
-Hon uttryckte bara sin åsikt om mig. -Hon är jobbig ibland.
Men problemet med att uppfostra en dotter är ni inte intresserad av.
Min man kommer snart ner.
Ni måste vara hemskt törstig efter att ha ridit i hettan hela dan.
Så synd, mr Parrish. Vi har varit grannar i tre år...
och nu blir vårt första möte vårt sista.
Jag har hört att ni lämnar dalen, ni ska österut.
Ge mig mina kryckor. Jag behöver ingen hjälp.
Jag må bara vara en halv man, men jag kan ännu...
Käre Lew, jag bad Cole hjälpa dig nedför trapporna.
Du har daltat med mig i tolv år...
-Snälle Lew. -Okej, Martha.
Kom och träffa mr Parrish.
Ni är yngre än jag trodde.
Vad var ni kapten på? Ett dagis?
Lew, mr Parrish är vår gäst.
Ni känner min bror, Cole.
Kom och sätt dig.
-Cole, häll upp ett glas till kaptenen. -Nej, tack.
Häromkring är det ofint att inte ta emot nåns sprit.
-Jag dricker inte. -Ni ljuger.
Vad är det som egentligen stör er?
När sheriff Kenner sköts i ryggen kanske min smak för er sprit förstördes.
Tror ni mig om jag säger att jag är ledsen för Kenner?
Han var min vän. Vi kom ut hit tillsammans.
Vi hade våra käbbel, visst.
Speciellt när han stöttade varenda sketen bonde som kom hit.
Han gav oss inte extra skydd från lagen...
som en stor ranch som Anchor behöver.
Men jag ansåg inte att han behövde dödas.
Han är död, hur som helst. Wade Matlock, en av era män, sköt honom.
lnte på min order. Om jag hade velat se honom död...
skulle jag släpat mig till stan och gjort jobbet själv.
När jag hörde vad den där skjutglade nollan hade gjort...
skickade jag iväg honom så fort att hans bak svider ännu.
Cole, häll upp ett glas till kaptenen nu.
Sitt ner.
Jag har hört att ni vill sälja och åka österut.
Ordnade vårt klimat kulhålet i lungorna?
Tänk om det kunde ordna mina ben också.
Jag är villig att sälja om jag får ett bra pris.
-Hur mycket vill ni ha? -Hur mycket betalar ni?
Ert ställe är inte värt mycket.
Jag vill ha det jag lagt ut.
Ni betalade för mycket. De lurade er.
Jag tänker inte sälja min ranch för en penny mindre än jag betalade för den.
Jag måste inte sälja, antingen jag stannar här eller reser iväg.
Jag har en bra förman och bra mannar som kan driva ranchen utan mig.
Eller tills jag hittar en köpare som betalar mitt pris.
De driver den åt er. Slåss de åt er också?
Det är inte så man gör affärer, Cole. Hårda ord löser inget.
Här på Anchor lyssnar vi inte mycket på...
skitsnacket om att de fromma ska ärva jorden.
Jag ska vara ärlig mot er.
Anchor behöver gräs. Allt som finns.
Som bete åt den största hjorden med en mans märke i alla områden som finns.
Jag byggde ranchen från grunden.
Jag började med en tanig hjord, driven från Missouri...
utan tillräcklig mark för att föda dem.
Frös här på vintern, när marken var så hård att den inte gick att ha sönder med yxa.
Somrarna var värre.
Jag slogs mot tornados, indianer, ormar och ockupanter.
Markockupanter som vägrade låta mig bygga ut.
De höll en gräns genom dalen, stängde in mig.
Och innan de dog eller sålde eller flyttade...
såg de till att jag inte kunde komma igenom.
De sålde till varann eller till främlingar som ni.
De lät till och med bönder ockupera.
Nybyggare som plogar upp marken så att ingen hjord kan beta.
Det slutade med att vi sköt på varann för tolv år sen.
Jag fick ändå inte marken.
Jag fick bara de här.
Jag kan inte gå på dem, mr Parrish.
Snälle Lew, sluta älta det förflutna. Du får inte hetsa upp dig så.
De stoppade mig, men inte länge.
Jag har fått bort alla småranchägare, utom er och Purdue.
Så kom inte med en massa trams om att behålla ranchen.
Ni säljer, kapten.
På ett eller annat sätt säljer ni. Till oss.
Hur högt är ni villig att gå?
-Cole, vad bestämde vi oss för? -15 000 dollar.
Det är inte ens handpenning. Bara boskapen är värda mer.
Så räknar inte vi.
Vi räknar på vad det är värt för oss att få bort er från marken utan bråk.
lnte för att ni skulle kunna stå emot länge mot Anchor.
Men varför spilla mer blod här i dalen?
Ni får 24 timmar. Tänk på saken.
-Adjö, mrs Wilkison. -Jag följer er ut.
Varför provocera honom medvetet och erbjuda så lite?
För ett par tusen till hade du kunnat fått stället utan problem.
Parrish är för självsäker. Jag var tvungen att trycka ner honom lite.
Han kommer tillbaka.
Och vi får vårt pris, Martha.
Jag förstår inte hur du under alla år vi varit gifta...
inte har lärt dig hur jag gör affärer.
-Det kanske är det jag gillar hos dig. -Är det allt?
Cole.
-Är Mahoneys staket nere än? -Jag skickar ut karlarna imorgon.
Jag skulle gjort det i samma sekund som han var borta.
Skicka ut dem nu.
Just nu kan jag inte avvara nån. Varför så bråttom?
Om du hade väntat på marken lika länge som jag...
Men du har aldrig varit instängd som jag.
Staket runt omkring dig.
Nej, det har jag inte.
Kom, Martha.
Titta på den. Dalen är nästan din.
Jag kommer att resa Anchormuren runt hela dalen.
Det lovade jag när jag tog hit dig, och jag kommer att hålla löftet.
Det tvivlade jag aldrig på.
Kom, Lew.
Så.
Nu ska jag se till middagen.
-Martha. -Ja.
Vi äter tidigt.
-Martha. -Så.
Det är om Judith, jag är orolig för henne.
Hon har hållit sig för sig själv, hon äter inte med oss.
Jag hörde henne gråta på sitt rum. Vad är det med henne?
Jag ville inte nämna det. Jag har också oroat mig.
-Hon tycker inte om att bo här. -På Anchor? Varför skulle hon...
Det är ingen plats för en ung flicka.
lngen i hennes ålder, ingen chans att träffa passande unga män.
Vi borde skicka henne österut.
Jag har kontaktat en skola i Baltimore. Det är rätt ställe för Judith.
-Vad sa hon om det? -Hon lyssnar inte.
Envis som sin far?
Säg att hon äter middag med oss.
-Du var inte här igår kväll. -Just det.
Var var du?
-Hos Mahoney, kollade stället. -Stannade du där hela natten?
Se på mig när jag pratar med dig.
Okej, jag tittar.
Du var med den där mexikanska flickan igen.
-Jag sa ju var jag var. -Ljug inte. Jag vet allt om henne.
Jag vet hur hon ser ut, vilken billig parfym hon har.
Jag har känt den på dig ofta när du har kommit hem.
Jag vet var du håller henne i stan.
Jag vet att hon kom med från Texas.
Tror du på allt du hör?
Cole, gör dig inte till åtlöje. Skicka iväg den där mexikanskan.
En dag styr du på Anchor. Du får en position, respekt.
-Är det allt du tänker på, ranchen? -Jag tänker på dig, oss båda, tillsammans.
Övertalade inte jag Lew om att ta hit dig?
Visst, för att du behövde mig här för att sköta Anchor åt dig.
Ja, jag behövde dig, men inte av den anledning du tror.
Jag har aldrig slutat älska dig, under alla år som vi varit åtskilda.
Jag ville ha dig tillbaka här för länge sen.
Jag skulle inte vara här om det inte varit för dig.
Men jag känner min bror.
När jag har ordnat dalen åt honom, sparkar han ut mig, som han gjorde förut.
Nej. lnte den här gången.
Jag har levt med en halv man i tolv år. Jag hatar mig själv och honom.
Jag har spelat rollen som älskande fru, men jag står inte ut med hans beröring.
Cole, du är den enda lycka jag har här.
Gör inget för att förstöra det, snälla.
Skicka iväg mexikanskan.
lngen kommer att älska dig som jag har gjort. Det vet du.
-Vill du veta vart jag ska? -Nej.
Jag ska se till att Parrish säljer.
-Var försiktig med honom. -Han bär inte ens pistol.
Han blev inte kapten inom kavalleriet för inte.
Det ska jag komma ihåg.
Judith, jag har letat efter dig.
-Jag trodde att du var på ditt rum. -Gjorde du, mamma?
Det finns ingen ursäkt för oförskämdhet.
Vi har båda oroat oss för ditt konstiga beteende.
-Mitt beteende, mamma? -Ja.
Du har surat, ignorerat mig, och du har inte visat mig respekt.
Förtjänar du respekt, mamma?
Jag förstår inte vad du pratar om.
Du kan väl berätta det.
Det ska jag.
Din pappa vill att du äter middag med oss ikväll.
Då kan han höra vad du har att säga.
Wilkison erbjöd mig 15 000 dollar och 24 timmars betänketid.
Han tänker verkligen inte riskera konkurs för att få marken.
Är det ett rättvist erbjudande?
Vad ska jag säga?
Säg sanningen. Jag vill att du säger att han tänker stjäla den.
Frågan är, tänker jag tåla det? Vet du svaret på den frågan?
-Kapten... -Svaret är ja.
Jag får det att se bra ut. Jag väntar i ett par dar, sen återvänder jag.
Sen låtsas jag ovillig att sälja, men jag nöjer mig med 15 000.
Jag lovade Caroline att jag skulle anta alla bud.
För ett ögonblick trodde jag att ni skulle vända och bli mänsklig...
med temperament och stolthet, alltihop.
Jag såg en massa stolta män dö under kriget, utan att bevisa nåt.
Och temperament är nåt som bara väldigt starka eller rika har råd med.
-Min far lärde mig det tidigt. -Han var bra på att lära ut saker.
Vi såg precis ett gäng Anchorryttare på väg mot kullarna.
De såg ut att vara på väg mot Purdues ställe.
-Anchorryttare? -Ni kanske ville veta det.
Några av pojkarna rider dit och kollar.
Jag sa ju att jag inte vill ha några hjältar.
Vart ska ni?
Jag ska stoppa dem från att råka i trubbel.
Det är inget fel med att kolla till Purdues ställe.
Du kommer att dra in mig i det här bråket, på ett eller annat sätt, eller hur?
Du är på Anchormark.
Jag sa att du är på Anchormark.
-lnte på den här sidan kullen. -På alla sidor.
Om jag var du skulle jag sticka. Och inte stanna förrän jag var borta från dalen.
Matlock, jag jobbar för Parrish. Jag lyder order från honom.
Det är onödigt att leta efter bråk. Du ska ju inte behöva råka illa ut, inte sant?
Stick nu.
Det här hjälper Parrish att bestämma sig.
Det var inte Purdue de var ute efter.
Mr Parrish, han sa att det var för att hjälpa er att bestämma er.
Vem sa det? Vem?
Matlock.
-Ville ni träffa mig? -Just det.
Ni vet nog att det här var en av mina män, Bud Hinkleman.
Hinkleman.
Jag tror mig minnas en nybyggarfamilj som bor söderut, som heter Hinkleman.
Sen när hyr boskapsmän in nybyggarungar för att rida åt dem?
Bud Hinkleman jobbade för mig. Han jobbade hårt. Och nu är han död.
Jag förväntar mig att lagen tar hand om hans mord.
Mr Parrish...
vi har en underlig situation här.
Efter att ha lyssnat på typen som hämtade hit mig...
stannade jag till hos Morgan på väg hit.
Jag hade sett Wade Matlock där lite tidigare.
Jag frågade honom rakt ut.
Nu kan jag berätta att jag inte vet vad jag ska göra.
Det verkar klart för mig.
Det är för att ni inte känner till den andra sidan.
Här står ni och era män redo att berätta att Wade Matlock sköt den här pojken...
tidigt imorse på kullarna.
Problemet är att det finns dubbelt så många Anchorryttare som kan svära på...
att Wade inte tog ett steg utanför saloonen.
lnte sen igår kväll.
Så det verkar som om den döde pojken tog miste på vem som sköt honom.
Eller så hörde ni och era män fel på vad han sa.
Det innebär att ni inte kan arrestera honom.
Mr Parrish, ni är en medgörlig man.
Ni vet att jag inte kan arrestera nån på grund av vad en döende man ska ha sagt.
Det är ju inte precis som att ha ett riktigt vittne.
-Vi kan tvinga fram en häktningsorder. -Ja, det kan ni.
Domare Benson kan skriva ut en och jag skulle utföra den.
Eftersom jag upprätthåller lagen måste jag det.
Jag kan låsa in Wade Matlock och se till att han får en rättegång.
Men oss emellan, jag känner på mig att han skulle bli frikänd.
Det är inget personligt, mr Parrish...
men här ute tar vi inte lätt på att främlingar kommer ibland oss...
och försöker använda vår lag för att lösa sina privata tvister.
Om jag var ni, skulle jag tänka efter noga innan jag bad om häktningsorder.
Jag förstår, sheriffen.
En sak till.
Det blir ingen lynchning, inte där jag upprätthåller lagen. Förstått?
Så få ut era män från stan, och se till att de beter sig fridfullt.
Annars kastar jag dem i finkan.
-Vart tror du att du ska? -Flytta på er.
Du hörde vad sheriffen sa.
-Vi har slutat lyssna på er båda. -Var snäll och gå åt sidan.
Ni från östkusten förstår inte hur vi tänker.
-Lagen är lagen. -Lagen jobbar för Anchor. Det vet ni.
Varsågod, gå in i fällan.
Se till att bli dödade. Det är precis det de vill.
De väntar på er nu hos Morgan.
Men sticker ni dit bör ni titta bakom er.
Där kommer Magruder att vara med ett helt gäng vicesheriffer.
Förstår ni inte? Det är det han försöker med.
Dra in er i striden, så att de kan döda er lagligt.
Vad skulle ni göra?
-Om jag skötte saken? -Ja.
l numerärt underläge skulle jag nog låta dem tro att jag retirerade.
Välja mitt eget slagfält.
På så sätt bryter jag inte mot lagen.
Jag skulle ha överraskningsmomentet som fördel.
Om jag skulle vilja blanda mig i det, vilket jag inte vill.
Dessutom, den som går över till Morgan jobbar inte längre för mig.
Jag sover hos Vails.
Vi ses på ranchen imorgon om ni ändrar er.
Annars...
har jag lönen klar för den som överlever.
Nej, jag ska nog ge den till Buds pappa.
-Är ni vilse? -Nej.
Jag söker Wade Matlock.
Sheriffen nämnde att han var här.
Ni har hittat honom. Vad vill ni?
Jag äger ranchen bredvid Anchor. Jag heter Parrish.
Gör det nåt om jag flyttar på mig? Den här herrn har en pistol i min rygg.
Ja, tack.
Jag vill ta ett glas. Om det inte gör nåt, alltså.
-Ta ett till. -Nej, tack.
-Där går gränsen. Doktorns order. -Ta ett till. Mina order.
Om ni insisterar.
En av mina män dödades imorse. Och jag tänkte...
Ni tänker väl inte påstå att jag gjorde det?
Bud sa det.
-Man ska inte tro på allt man hör. -Det gör jag inte.
Det var därför jag kom hit, för att prata med er.
Eftersom sheriffen inte gör nåt...
tänkte mina män ta lagen i egna händer.
De verkade rätt övertygade.
De kan börja ställa till problem.
Så jag undrar om jag övertala er om att ange er själv och möta rättegången...
Vad pågår här? Stanna där ni är.
Ja, men han sticker.
Mr Parrish, det är ett konstigt ställe för er att vara på idag.
Jag är säker på att pappa är intresserad av vad ni har att säga.
Jag är nog skyldig er en ursäkt.
Jag anklagade er för att vara en smart och slug man.
Efter det ni gjorde igår kväll är ni allt annat än det.
Matlock var för självsäker.
Ni får det att låta som om ni sköt ner honom kallblodigt.
Det kanske jag gjorde.
Och sen kommer ni hit?
Matlock var inte en sån som har vänner efter döden.
Det här tillhörde er lejde mördare.
Den som ni sa att ni sparkat.
Om jag sa det, gjorde jag det.
Ni gav mig ett erbjudande för min ranch och 24 timmars betänketid.
Sen gav ni mig hjälp med beslutet genom att döda Bud Hinkleman.
Det var inte jag.
Vad har ni mer att säga?
Min ranch är inte till salu.
Ni har inte pengar nog för att köpa ut mig.
Eller nog med män som driver bort mig.
Jag har mycket här i dalen. Jag har rättigheter.
Bud Hinkleman hade också rättigheter.
Rätten som alla människor har att leva sitt liv så länge Gud vill.
Vet ni, mr Wilkison, vi kommer att vara grannar länge.
Det är upp till er om vi ska leva i fred eller ej.
Jag kom hit för att få dödandet att sluta innan det urartar.
Men jag varnar er, jag slåss för privilegiet att få vara ifred.
Och jag klarar av allt som ni eller era hejdukar hittar på.
Lyssna nu på mig.
Ni kan inte göra nåt med min ranch som inte jag kan göra med er.
Och ni har mer att förlora än jag har.
Tvinga mig inte att slåss...
för ni kommer inte att gilla hur jag gör det.
När jag bad dig sparka Wade Matlock, menade jag det.
Du ville att jag skulle fixa dalen.
Och utan att spilla blod.
Sen när är dina händer så rena?
När jag skulle slåss, gjorde jag det.
Jag hyrde ingen för att skjuta nån i ryggen eller överfalla en man.
Du skulle inte hetsa upp dig.
Säg inte hur du slogs. De stoppade dig totalt.
Du satt bakom samma staket i tolv år...
tills jag smällde upp synen för dig.
-Om du tror att du är oumbärlig... -Säg bara till.
Kan ni sluta?
Hur kan ni hålla på så här utan en tanke på vad det betyder för mig?
Det var jag som övertygade dig om att hämta tillbaka Cole.
Om jag hade vetat att ni inte kan hålla sams efter alla år...
Förlåt, Martha.
Jag trodde att Cole skulle förenkla för dig. Och det gör han.
Han har gjort ett bra jobb sen han kom tillbaka.
Om mr Parrish vore mindre envis hade dalen varit din.
Jag menar inte att Cole har gjort allt rätt.
Jag bryr mig bara om dig. Jag vill att du har det lugnt.
Jag har nästan glömt vad det ordet betyder.
Vad ska jag göra? Gå dit och skaka hand med honom?
Få bort honom från dalen.
Jag trodde inte att jag skulle få återse dig efter det som hände igår.
Alla tycker att det är rätt kul att du har dödat en pistolman.
Sheriffen tänker inte ens arrestera dig.
Skämtet går ut över Anchor och om de syr in dig blir det bara värre.
Jag tycker inte att det är kul. Det går ut över mig.
Du lovade mig att hålla dig utanför bråk.
Jag kräver en förklaring.
-Jag var tvungen. -Det var skönt att höra.
Bra att du inte kände dig tvungen att hålla löftet till mig.
Det du gav den där kvällen, att du skulle ta det mr Wilkison erbjöd.
Nej, jag vill inte bråka.
Men jag gör det om det påtvingas mig.
Och jag då? Räknas jag?
Vi kan fortfarande gifta oss, vi...
Antingen säljer du stället och så reser vi österut, eller...
Jag vill veta var jag står nu.
Mr Parrish.
Ursäkta mig. Det här är Bud Hinklemans pappa.
Ursäkta mig.
Han ska hämta Buds saker.
-Trevligt att träffas. -Mr Hinkleman. Det här är miss Vail.
-Jag är ledsen för Bud. -Ni ska inte beskylla er själv.
Vi vet vem som är ansvarig för allt bråk i dalen.
Bud talade alltid väl om er, mr Parrish.
Bud var en bra grabb som arbetade hårt.
Det är konstigt, han kunde inte med att bruka jorden som sina bröder.
Han tyckte väl att bondlivet verkade trist.
Jag antar att fösa boskap är ett lika bra sätt att tjäna pengar som nåt annat.
Men vissa jag känner håller inte med...
efter att ha haft problem med boskapsuppfödare.
Jag ska inte uppehålla er, mr Parrish.
Mr Hinkleman...
den här var Buds.
Jag tog mig friheten att låna den.
Jag minns att han sparade till den.
Han skulle bara ha en ny Colt-pistol.
Behåll den, mr Parrish. Det skulle Bud ha velat.
Tack så mycket.
Vi är bönder, förstår ni. Vi är inte vana vid våld.
Jag är knappast en professionell skytt själv.
Jag är inte ens en boskapsman.
Jag kan inte tala för resten av bönderna.
Jag vill att ni ska veta, att om ni behöver ett par extra män med pistoler...
har jag två söner till.
Jag hoppas att det inte behövs. Men jag ska lägga det på minnet.
Adjö, miss Vail.
Du har ljugit för mig i tre år.
Du lät mig tro att jag var allt som betydde nåt för dig.
Förlåt.
Det är inte så enkelt.
Jag trodde på det du sa, så dum var jag.
Samla ihop alla män. Vi ska ut.
Okej, nu sticker vi.
lnta era positioner.
Vad får er att tro att de slår till ikväll?
Det gör de.
Det är ett misstag...
att lämna ranchen, som är som ett fort, och slåss utomhus.
Och delar vi upp oss lär vi vara i numerärt underläge.
-Möt aldrig fienden på hans villkor. -Jag hoppas att ni vet vad ni gör.
Där är de.
De rider in på ranchen som ni sa.
Vad håller de på med?
Vill du gå ner och fråga?
De bränner ranchen.
Vad trodde du att de skulle göra? Måla om husen?
Ni visste att de skulle bränna den och ändå lämnade vi den?
Just det.
Wilkison kontrollerar lagen här.
Ge honom ett skäl, så gör han oss till lagbrytare.
lngen kan anklaga oss för vad vi gör mot nattryttare som bränner vår ranch.
Hur vet ni att de kommer hitåt?
De tror att vi övergav den. De väntar sig inget.
De tar nog den kortaste vägen hem.
Det är lustigt, när man jobbar nånstans, blir man liksom en del av det.
Man känner för marken, allt som händer den.
När det regnar, eller råder torka...
när saker dör eller när det växer saker, är det som om det händer en själv.
Dryer, säg åt dem att följa mina instruktioner och invänta min signal.
Okej.
Anchormännen är på väg. Vänta på mr Parrish signal.
-Hur många män förlorade du? -Åtta.
Du skulle få bort honom.
Lew, varför bråkar du jämt med Cole?
Du borde bry dig mer om Parrish.
Jag börjar tro att jag hade helt fel om Parrish.
Jag gillar inte att ta så fel på en man.
Han lät ranchen gå upp i rök bara för att ordna ett bakhåll.
Det är en kallhjärtad djävel.
Jag visste inte att han hade så mycket stake.
Hur kan du tala så tolerant om honom?
Vi kan knappast kritisera hans metoder...
efter sällskapet vi har gett honom.
Alltså jag.
Cole följde dina order om att driva Parrish från dalen.
Jag bad honom inte starta ett nytt krig.
Nu är alla nybyggare på Parrishs sida. De kommer att hålla ihop nu.
Du gjorde exakt likadant för tolv år sen när du försökte tvinga bort Purdue.
Du uppnådde inte mer än Cole. Han har åtminstone...
Åtminstone förmågan att gå?
Förlåt. Jag menade inte...
Men det är sant.
Du startade det kriget.
Titta på dina souvenirer.
Gå härifrån.
Stick, sa jag!
Jag tror att jag har nåt att säga om det här.
Vi påbörjade nåt som måste avslutas. Det finns ingen återvändo.
Vi behöver Cole mer än nånsin.
Du behöver inte honom här, pappa. Det gjorde du aldrig.
Judith.
Du kan driva Anchor själv. Skicka bort honom. Lyssna inte på henne.
Kära Judith, du förstår inte.
-Jag vill ha din farbror Cole här för att... -Jag vet varför.
Vet du, Judith?
-Vet du verkligen det? -Ja, mamma, det vet jag.
Då borde du förstå vad jag gör.
Du vet hur mycket jag älskar din far och vill att han ska vara lycklig.
Jag skulle inte göra nåt som skadar honom.
Pappa...
Så som du har hållit dig för dig själv har du ingen rätt att säga nåt till oss.
Om det är så svårt att få dig att förstå...
förstår jag varför Judith beter sig som hon gör.
Jag har försökt skapa ett hem åt dig och Judith.
Den sortens hem som folk av vår klass bör ha.
Jag ville göra det bästa för Anchor och familjen.
Utan att bry mig om vad som hände mig.
Jag ville bara att du och Judith skulle vara lyckliga.
Men jag orkar inte längre.
Gör vad du tror är bäst från och med nu.
Jag vill veta hur Cole tänker ta sig an Parrish.
Parrish är armétränad.
Han har några gamla rävar med sig som tänker slåss till slutet.
lngen kommer att fånga in dem i ravinerna...
om de inte vill bli fångade.
Ett bakhåll till innebär kanske slutet för oss.
Männen här rider för pengar. De är inte vana att bestraffas.
Om nån av dem skadas...
kommer hela gänget att sadla upp och försvinna illa kvickt.
Låt dem göra det.
Vi anställer andra. Det stoppar oss inte.
Det stoppade inte dig när du kämpade dig in i en dal full av indianer.
Du lät inget stoppa dig då.
Du byggde inte Anchor genom att bero av andra.
Du slogs och kämpade.
Det är vikt, styrka och uthållighet som räknas. Och syfte.
Att veta vad man vill, och aldrig låta nån eller nåt stoppa en.
Jag trodde inte att du skulle låta Parrish stoppa dig.
lngen stoppar mig.
Jag lovade dig dalen.
Följer nån efter henne?
Jag kom ensam, mr Parrish.
Ni behöver inte slåss mot Anchor, det är onödigt.
Min far begick ett misstag genom att erbjuda så lite.
Jag vet att han ger er det ni begär.
Och Bud Hinkleman, då? Kan han ge honom livet åter?
Min far hade inget med det att göra.
Han lät bränna ner min ranch till grunden.
Det som hände er ranch var inte min fars idé. Det var Coles.
Min far är en gammal krympling.
Han har haft mycket tid på sig att älta vad som hände honom i dalen.
De flesta han hatade är borta nu. Han har ingen anledning att slåss.
Jag förstår inte vad ni försöker göra, miss Wilkison.
Jag försöker få stopp på det meningslösa dödandet.
Jag såg vad som hände min far och de andra senast de slogs.
Jag såg det som barn när de tog in män, blödande och döende.
Och min far skrek att han hellre skulle dö än att vara en krympling...
när de grävde ut kulorna ur hans ben.
Jag tror inte att det ska skötas så, att döda och dödas.
Vi förlorar tid, kapten.
Behåll miss Wilkison här tills imorgon.
Jag är ledsen.
Jag kom inte för att få era sympatier. Slösa inte dem på mig.
Ni är inte skyldig mig nåt.
-Vart ska du? -Tillbaka till Dallas.
Varför?
Hur länge kan vi klara oss undan?
-Din dotter. -Hon vet inget.
Hon skulle inte säga nåt ändå.
Det är inte skälet.
Vill du veta sanningen? Här är den.
Det finns inget för mig att hämta här. Jag är ingen inhyrd pistolman.
Du tyckte att jag skulle sköta Anchor, men det gör Lew.
Det tror han bara. Du vet att du kan göra vad du vill.
Visst, tills jag har fått bort Parrish och de andra.
Då kommer Lew att kasta ut mig, som han gjort förut.
-lnte den här gången. Det tillåter inte jag. -Jodå.
Så snart du får det du vill ha, dalen. Det är bara därför du vill ha mig här.
-Om Lew kunde sköta den åt dig... -Hur kan du säga så?
Du vet hur mycket jag behöver dig.
Du behöver ingen. Det har du aldrig gjort, och kommer aldrig att göra.
-Men jag behöver dig. Jag älskar dig. -Det sa du för 20 år sen.
Men du tog Lew istället för att han hade en ranch.
Jag älskade dig, men han fick ta vad han ville.
Du gick gladeligen.
Det var ett misstag, jag har sonat det. Det förflutna är bakom oss.
Vi måste tänka på vår framtid tillsammans. Cole, jag älskar dig.
-Bevisa det. -Hur?
Okej, jag glömmer Elena. Följ med mig till Dallas.
-Jag kan inte. -Vad stoppar dig?
Jag är inte fri. Jag måste tänka på Judith.
Du menar att du inte vill ge upp det du verkligen vill ha, resten av dalen?
-Det är inte sant. Jag vill ha dig. -Du kan inte ha båda. Hur blir det?
-Var förnuftig, Cole. -Det är jag. Jag åker med Elena.
Hon vill bara ha mig.
De Rosa väntar på oss för att få bort Anchormännen från ranchen.
Vi skingrar hästarna. McCloud, sätt fart på boskapen.
Martha, var har du varit?
Jag kunde inte sova.
lnte jag heller.
-Vad stör dig? -lnget. Hurså?
Mr Wilkison. Skingrade djur!
-Ja? -Skingrade djur. Parrish gjorde det.
Stoppa dem innan de störtar ner i ravinen.
-Kalla på alla män. -Ja, sir.
Ni i sovhuset, kom ut!
Skingrade djur. Kom ut nu!
-Hämta Cole. -Han är inte här. Han åkte.
Det var väl det du ville?
-Jag sa att han fick stanna. -Han ville inte.
-Vart åkte han? -Än sen? Han är borta.
Nu får du slåss mot Parrish ensam.
Kom ihåg mr Parrishs order. Bränn ut dem.
Gå ner.
-Väck Judith. -Hon är inte i sitt rum.
-Var är hon? -Jag vet inte. Hon har varit borta hela dan.
Martha. Kryckorna.
Kom hit.
-Cole, min nya klänning. -Du får en ny i Dallas.
-Få ut henne. -Börja inte med det igen.
Cole, säg åt henne att gå.
Ut med henne, sa jag.
-Ledsen, hon hör hemma här. -Lew är död.
Lämna oss ensamma ett tag.
Vi ses sen.
-Hur gick det till? -Parrish satte eld på Anchor.
Vi måste bygga upp allt igen. Tillsammans.
-Hur dog Lew? -Vem bryr sig? Han är död.
Du behöver inte vara svartsjuk längre.
Pappa.
Var är mamma?
-Är hon... -Hon mår bra.
Hur vet du det?
-Hon lyckades ta sig ut. -Utan dig?
Jag sov i mitt rum.
När jag kom till trapporna...
Var var hon som inte kunde nå fram till dig i tid?
-Jag vet inte. -Det gör du nog, pappa.
-Jag tar med dig till Logasa. -Nej.
Din mamma är där med Cole.
Men, mrs Wilkison...
jag kan inte anställa pistolmän som hjälper er att rensa dalen...
om jag inte lagligen kan göra dem till vicesheriffer.
-Som sheriff ska jag upprätthålla lagen. -Åt Anchor.
Det är inte så att jag inte vill göra som ni säger.
Men ingen domare eller jury skulle tillåta det.
Jag kan hänga Parrish och hans gäng...
men så länge Purdue och nybyggarna inte deltog...
Men det gjorde de.
Männen sa att det bara var Parrish och hans män som gjorde det.
Om jag bara hade ett vittne.
Jag såg dem.
Det är svårt för mig att tala om det.
Beklagar, frun.
Vi tar dem, mrs Wilkison.
Vi ska hänga dem så högt...
Det hemska är att de var mina grannar.
Nu har de inget här att göra med oss andra. lngen av dem.
Vilken domare eller jury som helst håller med.
Jag fasar för vad som kan ha hänt Judith.
Jag har inte sett henne sen igår.
-Om de har skadat henne... -Det ska jag ta reda på.
Sheriffen...
min man hade stora visioner.
Han visste att det här området skulle bli en stat.
Och att dess affärer skulle drivas av män med ambition.
Lew är borta, men jag vet att han skulle vilja att jag fortsatte.
Han sa att det var såna som vi som skulle göra landet stort.
Folk som inte ger upp.
Folk som fortsätter slåss oavsett vad de känner eller hur de lider.
Cole och jag ska återuppbygga Anchor, större än nånsin.
Jag skulle stå i stor skuld till den...
som hjälper mig att göra den till ett passande minne av min man.
Jag förstår, mrs Wilkison.
Ni har utnämnts till vicesheriffer för att hjälpa till med lag och ordning.
Det innebär att få bort Parrish och alla andra mördande lagbrytare.
Jag vill att den här dalen blir en fin, respektabel plats att bo på.
Cole Wilkison, min förste-vicesheriff, har nåt att säga er.
Parrish mördade min bror.
Han brändes levande. Med Purdues och böndernas hjälp.
De har inget skydd att vänta från lagen.
Alla som hjälper till får 100 dollar var för att rensa dalen från nybyggare och bönder.
Bränn dem, häng dem, slå dem, skjut dem.
Gör vad ni vill, gör er av med dem.
Mrs Wilkison ger en belöning på 1 000 dollar...
till den som kommer med Parrish, död eller levande.
Cole, vänta.
Cole, lyssna på mig. Gå inte, snälla.
Vad vill du?
Señora, jag kommer för att be er.
Om det handlar om Cole, har vi inget att diskutera.
Lämna oss ifred, snälla.
Ni har familj, mycket land, allt. Jag har bara Cole.
Jag älskar honom. Jag vill bara ha honom.
Ta honom inte ifrån mig när ni inte älskar honom.
Snälla señora, låt honom följa med mig till Dallas.
Ni kan inte skänka honom glädje.
Hur mycket?
Jag kom inte hit för...
Hur mycket kräver du för att gå på diligensen till Dallas?
Ni tror att alla är som ni, älskar bara pengar.
Jag kan er typ. Det gör Cole också.
Ut.
Hoppas att det var rätt att hämta er.
Mr Wilkison var nära döden när flickan tog honom hit. Jag kunde inte säga nej.
Kom, Bill.
Ni måste ha njutit av att se Anchor brinna.
Det var mitt hem. Jag föddes och växte upp där. Det finns inget kvar nu.
Logasas sheriff har visst utsett en liten armé av vicesheriffer.
Satt dem under Coles styre.
Vicesheriffer?
De är bara en bunt inhyrda mördare som dödar för pengar.
Ni och er dotter är gisslan för att undvika mer blodspillan.
Seså, ta mig till kullarna.
Ta med er en gammal krympling.
Vad ni inte vet är att min fru och bror vill se mig död.
En man gör många misstag i sitt liv...
men flest då han blir gammal och ser tiden rinna bort.
Han får bråttom att göra saker, han ser inte det som pågår runt om honom.
Jag var på min vakt för nån utanför Anchor som kunde bryta ner dess väggar.
Jag visste inte att det skulle komma att ske inifrån.
Cole och hans män har haft sönder Purdues ställe.
De dödade en pojke och är ute efter arbetare och nybyggare.
De tänker förstöra hela dalen.
Ni måste härifrån.
De kan inte jaga mig från min mark.
-Bråka inte. -Jag bråkar inte. En son dog...
Det gör de andra också om ni försöker slåss här.
En gång sa ni att om jag behövde extra pistoler, kunde jag fråga er.
Jag behöver dem nu.
-Vad ska jag göra? -Rid till lägret.
Vi måste få bönderna att slåss med oss.
Vad händer med min far om de kommer hit?
Ta dem med er.
Cole Wilkison bränner ut dalen. Stick medan ni kan.
Godkväll, mrs Wilkison. Välkommen tillbaka till Anchor, resterna av det.
-Har ni sett min dotter? -lnte än.
-Var är Cole? -Uppe i sovhuset.
Hoppla.
-Jag har väntat på dig. -Jag kom så fort jag kunde.
-Parrish, då? -Glöm honom för ikväll.
Jag kan inte. Jag får aldrig ro så länge han lever.
-Han lever inte efter imorgon. -Då kan inget stoppa mig.
Jag då? Var kommer jag in?
Om jag har Anchor, har du också det.
Magruder och Cole är vid ranchen med männen, de tänker slå till vid soluppgången.
-Vi slår till innan de slår till här. -Nej.
-Låt Cole få dalen. -Vi ger honom inte den.
-Ni vet att det är hopplöst. De är många. -Det spelar ingen roll.
lngen roll? Hurså?
lnte när en strid påtvingas en.
Varför dö för en bit mark när det finns så mycket?
Vi flyr inte.
Just det. Hitta en ursäkt för att stanna och slåss.
Män finner alltid skäl till att mörda varann.
Jag vet att ni tror att ni gör rätt. Men det finns inget rätt i att döda.
Jag vill veta vad det gör för gott.
Det leder bara till mer dödande.
Det gjorde min far till krympling. Det tog er son, och er.
Måste ni förlora de andra också?
Måste ni alla dö innan slakten tar slut?
Ni som alltid är redo med en kniv, en pistol eller era nävar...
vad försöker ni bevisa?
Att ni är lika modiga som dem? Att ni kan dö lika bra som de?
Varför prövar ni inte att leva?
Judith.
Säg ingenting. Du är inte bättre.
Jag tänker på männen du dödat, och för vad?
För att göra Anchor till landets största kyrkogård!
Jag ska ta Cole. Utan honom slåss inte de andra.
Jag följer med, kapten.
Jag med. Jag lämnar inte honom.
Vi andra, då?
Jag sa att jag skulle stå bakom alla som inte flydde från Anchor.
Ni måste kanske slåss ändå, om jag inte kommer tillbaka.
Magruder.
Hon sa att han var död.
Magruder.
-Vem hyrde in de här männen? -Er bror.
Vem ska betala dem?
Mr Wilkison, jag trodde att jag gjorde det rätta.
De sa att Parrish hade dödat er.
Få bort dem från min mark.
Cole lejde er för att döda åt honom, rensa dalen.
Våra pengar, då?
Ni ska få era pengar. Men det sker inget mer dödande.
Ge er iväg från min mark nu. Ni inkräktar.
Seså, försvinn.
Mr Parrish.
-Min far vill prata med er. -Varför då?
Han vill att ni kommer till Anchor och driver det åt honom.
Jag har ett eget ställe att återuppbygga. Men tack för erbjudandet.
Er pappa sa en gång att han skulle få min ranch på ett eller annat sätt.
SLUT